Jób.
13.
Aj, všecko to vidělo oko mé, slyšelo ucho mé, a srozumělo tomu. 
Jakož vy znáte to, znám i já, nejsem zpozdilejší než vy. 
Jistě žeť já s Všemohoucím mluviti, a s Bohem silným o svou při jednati budu. 
Nebo vy jste skladatelé lži, a lékaři marní všickni vy. 
Ó kdybyste aspoň mlčeli, a bylo by vám to za moudrost. 
Slyštež medle odpory mé, a důvodů rtů mých pozorujte. 
Zdali zastávajíce Boha silného, mluviti máte nepravost? Aneb za něho mluviti máte lest? 
Zdaliž osobu jeho přijímati budete, a o Boha silného se zasazovati? 
Zdaž vám to k dobrému bude, když na průbu vezme vás, že jakož člověk oklamán bývá, oklamati jej chcete? 
V pravdě žeť vám přísně domlouvati bude, budete-li povrchně osoby jeho šetřiti. 
Což ani důstojnost jeho vás nepředěšuje, ani strach jeho nepřikvačuje vás? 
Všecka vzácnost vaše podobná jest popelu, a hromadám bláta vyvýšení vaše. 
Postrptež mne, nechať já mluvím, přiď na mne cokoli. 
Pročež bych trhati měl maso své zuby svými, a duši svou klásti v ruku svou? 
By mne i zabil, což bych v něho nedoufal? A však cesty své před oblíčej jeho předložím. 
Onť sám jest spasení mé; nebo před oblíčej jeho pokrytec nepřijde. 
Poslouchejte pilně řeči mé, a zprávu mou pusťte v uši své. 
Aj, jižť začínám pře své vésti, vím, že zůstanu spravedliv. 
Kdo jest, ješto by mi odpíral, tak abych nyní umlknouti a umříti musil? 
Toliko té dvoji věci, ó Bože, nečiň mi, a tehdy před tváří tvou nebudu se skrývati: 
Ruku svou vzdal ode mne, a hrůza tvá nechť mne neděsí. 
Zatím povolej mne, a buduť odpovídati; aneb nechať já mluvím, a odpovídej mi. 
Jak mnoho jest mých nepravostí a hříchů? Přestoupení mé a hřích můj ukaž mi. 
Proč tvář svou skrýváš, a pokládáš mne sobě za nepřítele? 
Zdaliž list větrem se zmítající potříti chceš, a stéblo suché stihati budeš? 
Že zapisuješ proti mně hořkosti, a dáváš mi v dědictví nepravosti mladosti mé, 
A dáváš do klady nohy mé, a šetříš všech stezek mých, na paty noh mých našlapuješ; 
Ješto člověk jako hnis kazí se, a jako roucho, kteréž jí mol. 
