Jób.
40.
Ještě odpovídaje Hospodin z vichru Jobovi, i řekl: 
Přepaš nyní jako muž bedra svá, a nač se tebe tázati budu, oznam mi. 
Zdaliž pak i soud můj zrušiti chceš? Což mne odsoudíš, jen abys se sám ospravedlnil? 
Èili máš rámě jako Bůh silný, a hlasem jako on hřímáš? 
Ozdobiž se nyní vyvýšeností a důstojností, v slávu a okrasu oblec se. 
Rozprostři prchlivost hněvu svého, a pohleď na všelikého pyšného, a sniž ho. 
Pohleď, pravím, na všelikého pyšného, a sehni jej, anobrž setři bezbožné na místě jejich. 
Skrej je v prachu spolu, tvář jejich zavěž v skrytě. 
A tak i já budu tě oslavovati, že tě zachovává pravice tvá. 
Aj, hle slon, jejž jsem jako i tebe učinil, trávu jí jako vůl. 
Aj, hle moc jeho v bedrách jeho, a síla jeho v pupku břicha jeho. 
Jak chce, ohání ocasem svým, ačkoli jest jako cedr; žily lůna jeho jako ratolesti jsou spletené. 
Kosti jeho jako trouby měděné, hnátové jeho jako sochor železný. 
Onť jest přední z účinků Boha silného, učinitel jeho sám na něj doložiti může meč svůj. 
Hory zajisté přinášejí mu pastvu, a všecka zvěř polní hrá tam. 
V stínu léhá, v soukromí mezi třtím a bahnem. 
Dříví stín dávající stínem svým jej přikrývá, a vrbí potoční obkličuje jej. 
Aj, zadržuje řeku tak, že nemůže pospíchati; tuší sobě, že požře Jordán v ústa svá. 
Zdaž kdo před očima jeho polapí jej, aneb provazy protáhne chřípě jeho? 
Vytáhneš-liž velryba udicí, aneb provazem pohříženým až k jazyku jeho? 
Zdali dáš kroužek na chřípě jeho, aneb hákem probodneš čelist jeho? 
Zdaž se obrátí k tobě s prosbami, aneb mluviti bude tobě lahodně? 
Učiní-liž smlouvu s tebou? Přijmeš-liž jej za služebníka věčného? 
Zdaž budeš s ním hráti jako s ptáčkem, aneb přivážeš jej dětem svým? 
Přistrojí-liž sobě hody z něho společníci, a rozdělí-liž jej mezi kupce? 
Zdaž naplníš háky kůži jeho, a vidlicemi rybářskými hlavu jeho? 
Vztáhni jen na něj ruku svou, a neučiníš zmínky o boji. 
Aj, naděje o polapení jeho mylná jest. Zdaž i k spatření jeho člověk nebývá poražen? 
