Jób.
29.
Ještě dále Job vedl řeč svou, a řekl: 
Ó bych byl jako za časů předešlých, za dnů, v nichž mne Bůh zachovával, 
Dokudž svítil svící svou nad hlavou mou, při jehož světle chodíval jsem v temnostech, 
Tak jako jsem byl za dnů mladosti své, dokudž přívětivost Boží byla v stanu mém, 
Dokudž ještě Všemohoucí byl se mnou, a všudy vůkol mne dítky mé, 
Když šlepěje mé máslem oplývaly, a skála vylévala mi prameny oleje, 
Když jsem vycházel k bráně skrze město, a na ulici strojíval sobě stolici svou. 
Jakž mne spatřovali mládenci, skrývali se, starci pak povstávali a stáli. 
Knížata choulili se v řečech, anobrž ruku kladli na ústa svá. 
Hlas vývod se tratil, a jazyk jejich lnul k dásním jejich. 
Nebo ucho slyše, blahoslavilo mne, a oko vida, posvědčovalo mi, 
Že vysvobozuji chudého volajícího, a sirotka, i toho, kterýž nemá spomocníka. 
Požehnání hynoucího přicházelo na mne, a srdce vdovy k plésání jsem vzbuzoval. 
V spravedlnost jsem se obláčel, a ona ozdobovala mne; jako plášť a koruna byl soud můj. 
Místo očí býval jsem slepému, a místo noh kulhavému. 
Byl jsem otcem nuzných, a na při, jíž jsem nebyl povědom, vyptával jsem se. 
A tak vylamoval jsem třenovní zuby nešlechetníka, a z zubů jeho vyrážel jsem loupež. 
A protož jsem říkal: V hnízdě svém umru, a jako písek rozmnožím dny. 
Kořen můj rozloží se při vodách, a rosa nocovati bude na ratolestech mých. 
Sláva má mladnouti bude při mně, a lučiště mé v ruce mé obnovovati se. 
Poslouchajíce, čekali na mne, a přestávali na radě mé. 
Po slovu mém nic neměnili, tak na ně dštila řeč má. 
Nebo očekávali mne jako deště, a ústa svá otvírali jako k přívalu žádostivému. 
Žertoval-li jsem s nimi, nevěřili; pročež u vážnosti mne míti neoblevovali. 
Přišel-li jsem kdy k nim, sedal jsem na předním místě, a tak bydlil jsem jako král v vojště, když smutných potěšuje. 
