Žalmy.
139.
Přednímu zpěváku, žalm Davidův. Hospodine, ty jsi mne zkusil a seznal. 
Ty znáš sednutí mé i povstání mé, rozumíš myšlení mému zdaleka. 
Chození mé i ležení mé ty obsahuješ, a všech mých cest svědom jsi. 
Než ještě mám na jazyku slovo, aj, Hospodine, ty to všecko víš. 
Z zadu i z předu obklíčils mne, a vzložils na mne ruku svou. 
Divnější jest umění tvé nad můj vtip; vysoké jest, nemohu k němu. 
Kamž bych zašel od ducha tvého? Aneb kam bych před tváří tvou utekl? 
Jestliže bych vstoupil na nebe, tam jsi ty; pakli bych sobě ustlal v hrobě, aj, přítomen jsi. 
Vzal-li bych křídla záře jitřní, abych bydlil při nejdalším moři: 
I tamť by mne ruka tvá provedla, a pravice tvá by mne popadla. 
Dím-li pak: Aspoň tmy, jako v soumrak, přikryjí mne, ale i noc jest světlem vůkol mne. 
Aniž ty tmy před tebou ukryti mohou, anobrž noc jako den tobě svítí, rovně tma jako světlo. 
Ty zajisté v moci máš ledví má, přioděl jsi mne v životě matky mé. 
Oslavuji tě, proto že se hrozným a divným skutkům tvým divím, a duše má zná je výborně. 
Neníť ukryta žádná kost má před tebou, jakž jsem učiněn v skrytě, a řemeslně složen, v nejhlubších místech země. 
Trupel můj viděly oči tvé, v knihu tvou všickni oudové jeho zapsáni jsou, i dnové, v nichž formováni byli, když ještě žádného z nich nebylo. 
Protož u mne ó jak drahá jsou myšlení tvá, Bože silný, a jak jest jich nesčíslná summa! 
Chtěl-li bych je sčísti, více jest jich než písku; procítím-li, a já jsem vždy s tebou. 
Zabil-li bys, ó Bože, bezbožníka, tehdážť by muži vražedlní odstoupili ode mne, 
Kteříž mluví proti tobě nešlechetně; marně vyvyšují nepřátely tvé. 
Zdaliž těch, kteříž tě v nenávisti mají, ó Hospodine, v nenávisti nemám? A ti, kteříž proti tobě povstávají, zdaž mne nemrzejí? 
Úhlavní nenávistí jich nenávidím, a mám je za nepřátely. 
Vyzpytuj mne, Bože silný, a poznej srdce mé; zkus mne, a poznej myšlení má. 
A popatř, chodím-liť já cestou odpornou tobě, a veď mne cestou věčnou. 
