Přísloví.
23.
Když sedneš k jídlu se pánem, pilně šetř, co jest před tebou. 
Jinak vrazil bys nůž do hrdla svého, byl-li bys lakotný. 
Nežádej lahůdek jeho, nebo jsou pokrm oklamavatelný. 
Neusiluj, abys zbohatl; od opatrnosti své přestaň. 
K bohatství-liž bys obrátil oči své? Poněvadž v náhle mizí; nebo sobě zdělalo křídla podobná orličím, a zaletuje k nebi. 
Nejez chleba člověka závistivého, a nežádej lahůdek jeho. 
Nebo jak on sobě tebe váží v mysli své, tak ty pokrmu toho. Díť: Jez a pí, ale srdce jeho není s tebou. 
Skyvu svou, kterouž jsi snědl, vyvrátíš, a zmaříš slova svá utěšená. 
Před bláznem nemluv, nebo pohrdne opatrností řečí tvých. 
Nepřenášej mezníku starodávního, a na pole sirotků nevcházej. 
Silnýť jest zajisté ochránce jejich; onť povede při jejich proti tobě. 
Zaveď k učení mysl svou, a uši své k řečem umění. 
Neodjímej od mladého kázně; nebo umrskáš-li jej metlou, neumřeť. 
Ty metlou jej mrskávej, a tak duši jeho z pekla vytrhneš. 
Synu můj, bude-li moudré srdce tvé, veseliti se bude srdce mé všelijak ve mně; 
A plésati budou ledví má, když mluviti budou rtové tvoji pravé věci. 
Nechť nezávidí srdce tvé hříšníku, ale raději choď v bázni Hospodinově celý den. 
Nebo poněvadž jest odplata, naděje tvá nebude podťata. 
Slyš ty, synu můj, a buď moudrý, a naprav na cestu srdce své. 
Nebývej mezi pijány vína, ani mezi žráči masa. 
Nebo opilec a žráč zchudne, a ospánlivost v hadry obláčí. 
Poslouchej otce svého, kterýž tě zplodil, aniž pohrdej matkou svou, když se zstará. 
Pravdy nabuď, a neprodávej jí, též moudrosti, umění a rozumnosti. 
Náramně bývá potěšen otec spravedlivého, a ten, kdož zplodil moudrého, veselí se z něho. 
Nechať se tedy veselí otec tvůj a matka tvá, a ať pléše rodička tvá. 
Dej mi, synu můj, srdce své, a oči tvé cest mých ať ostříhají. 
Nebo nevěstka jest jáma hluboká, a studnice těsná žena cizí. 
Onať také jako loupežník úklady činí, a zoufalce na světě rozmnožuje. 
Komu běda? komu ouvech? komu svady? komu křik? komu rány darmo? komu červenost očí? 
Těm, kteříž se zdržují na víně; těm, kteříž chodí, aby vyhledali strojené víno. 
Nehleď na víno rdící se, že vydává v koflíku záři svou, a přímo vyskakuje. 
Naposledy jako had uštípne, a jako štír ušťkne. 
Oči tvé hleděti budou na cizí, a srdce tvé mluviti bude převrácené věci, 
A budeš jako ten, kterýž spí u prostřed moře, a jako ten, kterýž spí na vrchu sloupu bárky. 
Díš: Zbili mne, a nestonal jsem, tloukli mne, a nečil jsem; když procítím, dám se zase v to. 
