Jób.
30.
Nyní pak posmívají se mi mladší mne, jejichž bych otců nechtěl byl postaviti se psy stáda svého. 
Ač síla rukou jejich k čemu by mi byla? Zmařena jest při nich starost jejich. 
Nebo chudobou a hladem znuzeni, utíkali na planá, tmavá, soukromná a pustá místa. 
Kteříž trhali zeliny po chrastinách, ano i koření, a jalovec za pokrm byl jim. 
Z prostřed lidí vyháníni byli; povolávali za nimi, jako za zlodějem, 
Tak že musili bydliti v výmolích potoků, v děrách země a skálí. 
V chrastinách řvali, pod trní se shromažďovali, 
Lidé nejnešlechetnější, nýbrž lidé bez poctivosti, menší váhy i než ta země. 
Nyní, pravím, jsem jejich písničkou, jsa jim učiněn za přísloví. 
V ošklivosti mne mají, vzdalují se mne, a na tvář mou nestydí se plvati. 
Nebo Bůh mou vážnost odjal, a ssoužil mne; pročež uzdu před přítomností mou svrhli. 
Po pravici mládež povstává, nohy mi podrážejí, tak že šlapáním protřeli ke mně stezky nešlechetnosti své. 
Mou pak stezku zkazili, k bídě mé přidali, ač jim to nic nepomůže. 
Jako širokou mezerou vskakují, a k vyplénění mému valí se. 
Obrátily se na mne hrůzy, stihají jako vítr ochotnost mou, nebo jako oblak pomíjí zdraví mé. 
A již ve mně rozlila se duše má, pochytili mne dnové trápení mého, 
Kteréž v noci vrtá kosti mé ve mně; pročež ani nervové moji neodpočívají. 
Oděv můj mění se pro násilnou moc bolesti, kteráž mne tak jako obojek sukně mé svírá. 
Uvrhl mne do bláta, tak že jsem již podobný prachu a popelu. 
Volám k tobě, ó Bože, a neslyšíš mne; postavuji se, ale nehledíš na mne. 
Obrátils mi se v ukrutného nepřítele, silou ruky své mi odporuješ. 
Vznášíš mne u vítr, sázíš mne na něj, a k rozplynutí mi přivodíš zdravý soud. 
Nebo vím, že mne k smrti odkážeš, a do domu, do něhož se shromažďuje všeliký živý. 
Jistě žeť nevztáhne Bůh do hrobu ruky, by pak, když je stírá, i volali. 
Zdaliž jsem neplakal nad tím, kdož okoušel zlých dnů? Duše má kormoutila se nad nuzným. 
Když jsem dobrého čekal, přišlo mi zlé; nadál jsem se světla, ale přišla mrákota. 
Vnitřností mé zevřely, tak že se ještě neupokojily; předstihli mne dnové trápení. 
Chodím osmahlý, ne od slunce, povstávaje, i mezi mnohými křičím. 
Bratrem učiněn jsem draků, a tovaryšem mladých pstrosů. 
Kůže má zčernala na mně, a kosti mé vyprahly od horkosti. 
A protož v kvílení obrátila se harfa má, a píšťalka má v hlas plačících. 
