1 Korintským.
13.
Bych jazyky lidskými mluvil i andělskými, a lásky kdybych neměl, učiněn jsem jako měď zvučící anebo zvonec znějící. 
A bychť měl proroctví, a znal všecka tajemství, i všelikého umění došel, a kdybych měl tak velikou víru, že bych hory přenášel, lásky pak kdybych neměl, nic nejsem. 
A kdybych vynaložil na pokrmy chudých všecken statek svůj, a bych vydal tělo své k spálení, a lásky bych jen neměl, nic mi to neprospívá. 
Láska trpělivá jest, dobrotivá jest, láska nezávidí, láska není všetečná, nenadýmá se. 
V nic neslušného se nevydává, nehledá svých věcí, nezpouzí se, neobmýšlí zlého. 
Neraduje se z nepravosti, ale spolu raduje se pravdě. 
Všecko snáší, všemu věří, všeho se naděje, všeho trpělivě čeká. 
Láska nikdy nevypadá, ačkoli proroctví přestanou, i jazykové utichnou, i učení v nic přijde. 
Z částky zajisté poznáváme a z částky prorokujeme. 
Ale jakžť by přišlo dokonalé, tehdyť to, což jest z částky, vyhlazeno bude. 
Dokudž jsem byl dítě, mluvil jsem jako dítě, myslil jsem jako dítě, smýšlel jsem jako dítě, ale když jsem učiněn muž, opustil jsem dětinské věci. 
Nyní zajisté vidíme v zrcadle a skrze podobenství, ale tehdáž tváří v tvář. Nyní poznávám z částky, ale tehdy poznám, tak jakž i známostí obdařen budu. 
Nyní pak zůstává víra, naděje, láska, to tré, ale největší z nich jestiť láska. 
