Йов.
31.
Умову я склав був з очима своїми, то як буду дивитись на дівчину? 
І зверху яка доля від Бога, чи спадщина від Всемогутнього із висот? 
Хіба не загибіль для кривдника, і хіба не нещастя злочинцям? 
Хіба ж Він не бачить дороги мої, і не лічить усі мої кроки? 
Якщо я ходив у марноті, і на оману спішила нога моя, 
то нехай на вазі справедливости зважить мене, і невинність мою Бог пізнає! 
Якщо збочує крок мій з дороги, і за очима моїми пішло моє серце, і до рук моїх нечисть приліпла, 
то нехай сію я, а їсть інший, а рослинність моя нехай вирвана буде з корінням! 
Якщо моє серце зваблялось до жінки чужої, і причаювався я при дверях мойого товариша, 
то хай меле для іншого жінка моя, і над нею нехай нахиляються інші! 
Бо гидота оце, й це провина підсудна, 
бо огонь це, який буде жерти аж до Аваддону, і вирве з корінням увесь урожай мій!... 
Якщо я понехтував правом свойого раба чи своєї невільниці в їх суперечці зо мною, 
то що я зроблю, як підійметься Бог? А коли Він приглянеться, що Йому відповім? 
Чи ж не Той, Хто мене учинив у нутрі, учинив і його, і Один утворив нас в утробі? 
Чи бажання убогих я стримував, а очі вдовицям засмучував? 
Чи я сам поїдав свій шматок, і з нього не їв сирота? 
Таж від днів молодечих моїх виростав він у мене, як в батька, і від утроби матері моєї я провадив його! 
Якщо бачив я гинучого без одежі, і вбрання не було в сіромахи, 
чи ж не благословляли мене його стегна, і руном овечок моїх він не грівся? 
Якщо на сироту я порушував руку свою, коли бачив у брамі собі допомогу, 
хай рамено моє відпаде від свойого плеча, а рука моя від суглобу свого нехай буде відламана! 
Бо острах на мене нещастя від Бога, а перед величчям Його я не можу встояти... 
Чи я золото клав за надію собі, чи до щирого золота я говорив: Ти, безпеко моя? 
Чи тішився я, що велике багатство моє, й що рука моя стільки надбала? 
Коли бачив я сонце, як сяє воно, а місяць велично пливе, 
то коли б потаємно повабилось серце моє, і цілунки рукою я їм посилав, 
це так само провина підсудна була б, бо відрікся б я Бога Всевишнього! 
Чи я тішивсь упадком свойого ненависника, чи порушувавсь я, коли зло спотикало його? 
Таки ні, не давав я на гріх піднебіння свого, щоб прокляттям жадати душі його. 
Хіба люди намету мого не казали: Хто покаже такого, хто з м'яса його не наситився? 
Чужинець на вулиці не ночував, я двері свої відчиняв подорожньому. 
Чи ховав свої прогріхи я, як людина, щоб у своєму нутрі затаїти провину свою? 
Бо тоді я боявся б великого натовпу, і сором від родів жахав би мене, я мовчав би, й з дверей не виходив... 
О, якби мене вислухав хто! Оце підпис моєї руки: Нехай Всемогутній мені відповість, а ось звій, зо скаргою, що його написав мій противник... 
Чи ж я не носив би його на своєму плечі, не обвинувся б ним, як вінками? 
Число кроків своїх я представлю йому; мов до князя, наближусь до нього. 
Якщо проти мене голосить земля моя, й її борозни плачуть із нею, 
якщо без грошей я їв плоди її, а її власника я стогнати примушував, 
то замість пшениці хай виросте терен, а замість ячменю кукіль!... Слова Йова скінчилися. 
