Івана.
11.
Був же хворий один, Лазар у Віфанії, із села Марії й сестри її Марти. 
А Марія, що брат її Лазар був хворий, була та, що помазала Господа миром, і волоссям своїм Йому ноги обтерла. 
Тоді сестри послали до Нього, говорячи: Ось нездужає, Господи, той, що кохаєш його!... 
Як почув же Ісус, то промовив: Не на смерть ця недуга, а на Божу славу, щоб Син Божий прославився нею. 
А Ісус любив Марту, і сестру її, і Лазаря. 
А коли Він почув, що нездужає той, то зостався два дні на тім місці, де був. 
Після ж того говорить до учнів: Ходімо знову в Юдею. 
Йому учні сказали: Учителю, таж допіру юдеї хотіли камінням побити Тебе, а Ти знов туди підеш? 
Ісус відповів: Хіба дня не дванадцять годин? Як хто ходить за дня, не спіткнеться, цьогосвітнє бо світло він бачить. 
А хто ходить нічної пори, той спіткнеться, бо немає в нім світла. 
Оце Він сказав, а по тому говорить до них: Друг наш Лазар заснув, та піду розбудити Його. 
А учні сказали Йому: Як заснув, то він, Господи, видужає. 
Та про смерть його мовив Ісус, вони ж думали, що про сонний спочинок Він каже. 
Тоді просто сказав їм Ісус: Умер Лазар. 
І Я тішусь за вас, що там Я не був, щоб повірили ви. Та ходімо до нього. 
Сказав же Хома, називаний Близнюк, до співучнів: Ходімо й ми, щоб із Ним повмирати. 
Як прибув же Ісус, то знайшов, що чотири вже дні той у гробі. 
А Віфанія поблизу Єрусалиму була, яких стадій з п'ятнадцять. 
І багато з юдеїв до Марти й Марії прийшли, щоб за брата розважити їх. 
Тоді Марта, почувши, що надходить Ісус, побігла зустріти Його, Марія ж удома сиділа. 
І Марта сказала Ісусові: Коли б, Господи, був Ти отут, то не вмер би мій брат... 
Та й тепер, знаю я, що чого тільки в Бога попросиш, то дасть Тобі Бог! 
Промовляє до неї Ісус: Воскресне твій брат! 
Відказує Марта Йому: Знаю, що в воскресення останнього дня він воскресне. 
Промовив до неї Ісус: Я воскресення й життя. Хто вірує в Мене, хоч і вмре, буде жити. 
І кожен, хто живе та хто вірує в Мене, повіки не вмре. Чи ти віруєш в це? 
Вона каже Йому: Так, Господи! Я вірую, що Ти Христос, Син Божий, що має прийти на цей світ. 
І промовивши це, відійшла, та й покликала нишком Марію, сестру свою, кажучи: Учитель тут, і Він кличе тебе! 
А та, як зачула, квапливо встала й до Нього пішла. 
А Ісус не ввійшов був іще до села, а знаходивсь на місці, де Марта зустріла Його. 
Юдеї тоді, що були з нею в домі й її розважали, як побачили, що Марія квапливо встала й побігла, подалися за нею, гадаючи, що до гробу пішла вона, плакати там. 
Як Марія ж прийшла туди, де був Ісус, і Його вгледіла, то припала до ніг Йому та й говорила до Нього: Коли б, Господи, був Ти отут, то не вмер би мій брат! 
А Ісус, як побачив, що плаче вона, і плачуть юдеї, що з нею прийшли, то в дусі розжалобився та й зворушився Сам, 
і сказав: Де його ви поклали? Говорять Йому: Іди, Господи, та подивися! 
І закапали сльози Ісусові... 
А юдеї казали: Дивись, як кохав Він його! 
А з них дехто сказали: Чи не міг же зробити Отой, Хто очі сліпому відкрив, щоб і цей не помер? 
Ісус же розжалобивсь знову в Собі, і до гробу прийшов. Була ж то печера, і камінь на ній налягав. 
Промовляє Ісус: Відваліть цього каменя! Сестра вмерлого Марта говорить до Нього: Уже, Господи, чути, бо чотири вже дні він у гробі... 
Ісус каже до неї: Чи тобі не казав Я, що як будеш ти вірувати, славу Божу побачиш? 
І зняли тоді каменя. А Ісус ізвів очі до неба й промовив: Отче, дяку приношу Тобі, що Мене Ти почув. 
Та Я знаю, що Ти завжди почуєш Мене, але ради народу, що довкола стоїть, Я сказав, щоб увірували, що послав Ти Мене. 
І, промовивши це, Він скричав гучним голосом: Лазарю, вийди сюди! 
І вийшов померлий, по руках і ногах обв'язаний пасами, а обличчя у нього було перев'язане хусткою... Ісус каже до них: Розв'яжіть його та й пустіть, щоб ходив... 
І багато з юдеїв, що посходилися до Марії, та бачили те, що Він учинив, у Нього ввірували. 
А деякі з них пішли до фарисеїв, і їм розповіли, що Ісус учинив. 
Тоді первосвященики та фарисеї скликали раду й казали: Що маємо робити, бо Цей Чоловік пребагато чуд чинить? 
Якщо так позоставимо Його, то всі в Нього ввірують, і прийдуть римляни, та й візьмуть нам і Край, і народ! 
А один із них, Кайяфа, що був первосвящеником року того, промовив до них: Ви нічого не знаєте, 
і не поміркуєте, що краще для вас, щоб один чоловік прийняв смерть за людей, аніж щоб увесь народ мав загинути! 
А того не сказав сам від себе, але, первосвящеником бувши в тім році, пророкував, що Ісус за народ мав умерти, 
і не лише за народ, але й щоб сполучити в одне розпорошених Божих дітей. 
Отож, від того дня вони змовилися, щоб убити Його. 
І тому не ходив більш Ісус між юдеями явно, але звідти вдавсь до околиць поближче пустині, до міста, що зветься Єфрем, і тут залишався з Своїми учнями. 
Наближалася ж Пасха юдейська, і багато-хто з Краю вдались перед Пасхою в Єрусалим, щоб очистити себе. 
І шукали Ісуса вони, а в храмі стоявши, гомоніли один до одного: А як вам здається? Хіба Він не прийде на свято? 
А первосвященики та фарисеї наказа дали: як дізнається хто, де Він перебуватиме, нехай донесе, щоб схопити Його. 
