Приповісті.
13.
Син мудрий приймає картання від батька, а насмішник докору не слухає. 
З плоду уст чоловік споживає добро, а жадоба зрадливих насильство. 
Хто уста свої стереже, той душу свою береже, а хто губи свої розпускає, на того погибіль. 
Пожадає душа лінюха, та даремно, душа ж роботящих насититься. 
Ненавидить праведний слово брехливе, безбожний же чинить лихе, і себе засоромлює. 
Праведність оберігає невинного на дорозі його, а безбожність погублює грішника. 
Дехто вдає багача, хоч нічого не має, а дехто вдає бідака, хоч маєток великий у нього. 
Викуп за душу людини багатство її, а вбогий й докору не чує. 
Світло праведних весело світить, а світильник безбожних погасне. 
Тільки сварка пихою зчиняється, а мудрість із тими, хто радиться. 
Багатство, заскоро здобуте, поменшується, хто ж збирає помалу примножує. 
Задовга надія недуга для серця, а бажання, що сповнюється, це дерево життя. 
Хто погорджує словом Господнім, той шкодить собі, хто ж страх має до заповіді, тому надолужиться. 
Наука премудрого криниця життя, щоб віддалитися від пасток смерти. 
Добрий розум приносить приємність, а дорога зрадливих погуба для них. 
Кожен розумний за мудрістю робить, а безумний глупоту показує. 
Безбожний посол у нещастя впаде, а вірний посол немов лік. 
Хто ламає поуку убозтво та ганьба тому, а хто береже осторогу шанований він. 
Виконане побажання приємне душі, а вступитись від зла то огида безумним. 
Хто з мудрими ходить, той мудрим стає, а хто товаришує з безумним, той лиха набуде. 
Грішників зло доганяє, а праведним Бог надолужить добром. 
Добрий лишає спадок і онукам, маєток же грішника схований буде для праведного. 
Убогому буде багато поживи і з поля невправного, та деякі гинуть з безправ'я. 
Хто стримує різку свою, той ненавидить сина свого, хто ж кохає його, той шукає для нього картання. 
Праведний їсть, скільки схоче душа, живіт же безбожників завсіди брак відчуває. 
