Йов.
27.
І Йов далі вів мову свою та й казав: 
Як живий Бог, відкинув Він право моє, і душу мою засмутив Всемогутній, 
і як довго в мені ще душа моя, і дух Божий у ніздрях моїх, 
неправди уста мої не говоритимуть, а язик мій не скаже омани! 
Борони мене, Боже, признати вас за справедливих! Доки я не помру, своєї невинности я не відкину від себе, 
за свою справедливість тримаюся міцно, й її не пущу, моє серце не буде ганьбити ні одного з днів моїх, 
нехай буде мій ворог немов той безбожник, а хто повстає проти мене як кривдник! 
Яка ж бо надія лукавому, коли відірве, коли візьме Бог душу його? 
Чи Бог вислухає його крик, коли прийде на нього нещастя? 
Чи буде втішатися він Всемогутнім? Буде кликати Бога за кожного часу? 
Я вас буду навчати про Божую руку, що є у Всемогутнього я не сховаю, 
таж самі ви це бачили всі, то чого ж нісенітниці плещете? 
Така доля людини безбожної, це спадщина насильників, що отримають від Всемогутнього: 
Як розмножаться діти його то хіба для меча, а нащадки його не наситяться хлібом! 
Позосталих по нім моровиця сховає, і вдовиці його не заплачуть... 
Якщо накопичить він срібла, немов того пороху, і наготує одежі, як глини, 
то він наготує, а праведний вдягне, а срібло невинний поділить... 
Він будує свій дім, як та міль, й як той сторож, що ставить собі куреня, 
він лягає багатим, та більше не зробить того: свої очі відкриє й немає його... 
Страхіття досягнуть його, мов вода, вночі буря украде його, 
східній вітер його понесе і минеться, і бурею схопить його з його місця... 
Оце все Він кине на нього, і не змилосердиться, і від руки Його мусить той спішно втікати! 
Своїми долонями сплесне над ним, і свисне над ним з свого місця... 
