Йов.
4.
І відповів теманянин Еліфаз та й сказав: 
Коли спробувать слово до тебе, чи мука не буде ще більша? Та хто стримати зможе слова? 
Таж ти багатьох був навчав, а руки ослаблі зміцняв, 
того, хто спотикавсь, підіймали слова твої, а коліна тремткі ти зміцняв! 
А тепер, як нещастя на тебе найшло, то ти змучився, тебе досягло воно і ти налякався... 
Хіба не була богобійність твоя за надію твою, за твоє сподівання невинність доріг твоїх? 
Пригадай но, чи гинув невинний, і де праведні вигублені? 
Як я бачив таких, що орали були беззаконня, та сіяли кривду, то й жали її: 
вони гинуть від подиху Божого, і від духу гнівного Його погибають! 
Левине ричання й рик лютого лева минає, і левчукам вилущаються зуби. 
Гине лев, як немає здобичі, і левенята левиці втікають. 
І закрадається слово до мене, і моє ухо почуло ось дещо від нього. 
у роздумуваннях над нічними видіннями, коли міцний сон обіймає людей, 
спіткав мене жах та тремтіння, і багато костей моїх він струсонув, 
і дух перейшов по обличчі моїм, стало дуба волосся на тілі моїм... 
Він стояв, але я не пізнав його вигляду, образ навпроти очей моїх був, і тихий голос почув я: 
Хіба праведніша людина за Бога, хіба чоловік за свойого Творця є чистіший? 
Таж рабам Своїм Він не йме віри, і накладає вину й на Своїх Анголів! 
Що ж тоді мешканці глиняних хат, що в поросі їхня основа? Як міль, вони будуть розчавлені! 
Вони товчені зранку до вечора, і без помочі гинуть назавжди... 
Слава їхня минається з ними, вони помирають не в мудрості!... 
