Екклезіяст.
4.
І знов я побачив всі утиски, що чинились під сонцем, і сльоза ось утискуваних, та немає для них потішителя, і насилля з руки, що їх гноблять, і немає для них потішителя... 
І я похвалив тих померлих, що давно повмирали, більш від живих, що живуть дотепер... 
А краще від них від обох тій людині, що досі іще не була, що не бачила чину лихого, що робився під сонцем! 
І я бачив ввесь труд та ввесь успіх учинку, викликає заздрість одного до одного, і це все марнота та ловлення вітру!... 
Нерозумний сидить, склавши руки свої, та жере своє тіло, 
краща повна долоня спокою за повні дві жмені клопоту та за ловлення вітру!... 
І знову я бачив марноту під сонцем: 
Буває самотній, і не має нікого він іншого, сина чи брата у нього нема, та немає кінця всьому зусиллю його, і не насититься око багатством його, і він не повість: Та для кого дбаю і позбавляю добра свою душу? Марнота й оце, і даремна робота воно... 
Краще двом, як одному, бо мають хорошу заплату за труд свій, 
і якби вони впали, підійме одне свого друга! Та горе одному, як він упаде, й нема другого, щоб підвести його... 
Також коли вдвох покладуться, то тепло їм буде, а як же зогрітись одному? 
А коли б хто напав на одного, то вдвох вони стануть на нього, і нитка потрійна не скоро пірветься! 
Ліпший убогий та мудрий юнак, аніж цар старий та нерозумний, що вже осторог не приймає, 
бо виходить юнак і з в'язниці, щоб зацарювати, хоч у царстві своїм народивсь він убогим! 
Я бачив усіх живих, що ходять під сонцем, на боці цього юнака, цього другого, що став він на місце його. 
Немає кінця всьому людові, всьому, що був перед ним, та й наступні не втішаться ним, бо й це теж марнота та ловлення вітру!... 
