Йов.
12.
А Йов відповів та й сказав: 
Справді, то ж ви тільки люди, і мудрість із вами помре!... 
Таж і я маю розум, як ви, я не нижчий від вас! І в кого немає такого, як це? 
Посміховищем став я для друга свого, я, що кликав до Бога, і Він мені відповідав, посміховищем став справедливий, невинний... 
Нещасливцю погорда, на думку спокійного, приготовлена для спотикання ноги! 
Спокійні намети грабіжників, і безпечність у тих, хто Бога гнівить, у того, хто ніби то Бога провадить рукою своєю. 
Але запитай хоч худобу і навчить тебе, і птаство небесне й тобі розповість. 
Або говори до землі й вона вивчить тебе, і розкажуть тобі риби морські. 
Хто б із цього всього не пізнав, що Господня рука це вчинила? 
Що в Нього в руці душа всього живого й дух кожного людського тіла? 
Чи ж не ухо слова розбирає, піднебіння ж смакує для себе поживу? 
Мудрість у старших, бо довгість днів розум. 
Мудрість та сила у Нього, Його рада та розум. 
Ось Він зруйнує й не буде воно відбудоване, замкне чоловіка й не буде він випущений. 
Ось Він стримає води і висохнуть, Він їх пустить то землю вони перевернуть. 
В Нього сила та задум, у Нього заблуджений і той, хто призводить до блуду. 
Він уводить у помилку радників, і обезумлює суддів, 
Він розв'язує пута царів і приперізує пояса на їхні стегна. 
Він провадить священиків босо, і потужних повалює, 
Він надійним уста відіймає й забирає від старших розумність. 
На достойників ллє Він погорду, а пояса можним ослаблює. 
Відкриває Він речі глибокі із темряви, а темне провадить на світло. 
Він робить народи потужними й знову їх нищить, Він народи поширює, й потім виводить в неволю. 
Відіймає Він розум в народніх голів на землі та блукати їх змушує по бездорожній пустелі, 
вони ходять навпомацки в темряві темній, і Він упроваджує їх в блуканину, мов п'яного! 
