2 коринтян.
3.
Чи нам знов зачинати доручувати самих себе? Чи ми потребуємо, як дехто, листів доручальних до вас чи від вас? 
Ви наш лист, написаний у наших серцях, якого всі люди знають і читають! 
Виявляєте ви, що ви лист Христів, нами вислужений, що написаний не чорнилом, але Духом Бога Живого, не на таблицях камінних, але на тілесних таблицях серця. 
Таку ж певність до Бога ми маємо через Христа, 
не тому, що ми здібні помислити щось із себе, як від себе, але наша здібність від Бога. 
І Він нас зробив бути здатними служителями Нового Заповіту, не букви, а духа, бо буква вбиває, а дух оживляє. 
Коли ж служіння смерті, вирізане на каменях буквами, було таке славне, що Ізраїлеві сини не могли дивитись на обличчя Мойсея, через славу минущу обличчя його, 
скільки ж більш буде в славі те служіння духа! 
Бо як служіння осуду слава, то служіння праведности тим більше багате на славу! 
Не прославилося бо прославлене, у цій частині, ради слави, що вона переважує, 
бо коли славне те, що минає, то багато більш у славі те, що триває! 
Тож, мавши надію таку, ми вживаємо великої сміливости, 
а не як Мойсей, що покривало клав на обличчя своє, щоб Ізраїлеві сини не дивилися на кінець того, що минає. 
Але засліпилися їхні думки, бо те саме покривало аж до сьогодні лишилось незняте в читанні Старого Заповіту, бо зникає воно Христом. 
Але аж до сьогодні, як читають Мойсея, на їхньому серці лежить покривало, 
коли ж вони навернуться до Господа, тоді покривало здіймається. 
Господь же то Дух, а де Дух Господній, там воля. 
Ми ж відкритим обличчям, як у дзеркало, дивимося всі на славу Господню, і зміняємося в той же образ від слави на славу, як від Духа Господнього. 
