Йов.
41.
(40-25) Чи левіятана потягнеш гачком, і йому язика стягнеш шнуром? 
(40-26) Чи очеретину вкладеш йому в ніздря, чи терниною щоку йому продіравиш? 
(40-27) Чи він буде багато благати тебе, чи буде тобі говорити лагідне? 
(40-28) Чи складе він умову з тобою, і ти візьмеш його за раба собі вічного? 
(40-29) Чи ним бавитись будеш, як птахом, і прив'яжеш його для дівчаток своїх? 
(40-30) Чи ним спільники торгуватимуть, чи поділять його між купців-хананеїв? 
(40-31) Чи шпильками проколиш ти шкіру його, а острогою риб'ячою його голову? 
(40-32) Поклади ж свою руку на нього, й згадай про війну, і більше того не чини! 
(41-1) Тож надія твоя неправдива, на сам вигляд його упадеш. 
(41-2) Нема смільчака, щоб його він збудив, а хто ж перед обличчям Моїм зможе стати? 
(41-3) Хто вийде навпроти Мене й буде цілий? Що під небом усім це Моє! 
(41-4) Не буду мовчати про члени його, про стан його сили й красу його складу. 
(41-5) Хто відкриє поверхню одежі його? Хто підійде коли до двійних його щелепів? 
(41-6) Двері обличчя його хто відчинить? Навколо зубів його жах! 
(41-7) Його спина канали щитів, поєднання їх крем'яная печать. 
(41-8) Одне до одного доходить, а вітер між ними не пройде. 
(41-9) Одне до одного притверджені, сполучені, і не відділяться. 
(41-10) Його чхання засвічує світло, а очі його як повіки зорі світової! 
(41-11) Бухає полум'я з пащі його, вириваються іскри огненні! 
(41-12) Із ніздер його валить дим, немов з того горшка, що кипить та біжить. 
(41-13) Його подих розпалює вугіль, і бухає полум'я з пащі його. 
(41-14) Сила ночує на шиї його, а страх перед ним утікає. 
(41-15) М'ясо нутра його міцно тримається, воно в ньому тверде, не хитається. 
(41-16) Його серце, мов з каменя вилите, і тверде, як те долішнє жорно! 
(41-17) Як підводиться він, перелякуються силачі, та й ховаються з жаху. 
(41-18) Той меч, що досягне його, не встоїть, ані спис, ані ратище й панцер. 
(41-19) За солому залізо вважає, а мідь за гнилу деревину! 
(41-20) Син лука, стріла, не примусит увтікати його, каміння із пращі для нього зміняється в сіно. 
(41-21) Булаву уважає він за соломинку, і сміється із посвисту ратища. 
(41-22) Під ним гостре череп'я, лягає на гостре, немов у болото. 
(41-23) Чинить він, що кипить глибочінь, мов горня, і обертає море в окріп. 
(41-24) Стежка світить за ним, а безодня здається йому сивиною. 
(41-25) Немає подоби йому на землі, він безстрашним створений, 
(41-26) він бачить усе, що високе, він цар над усім пишним звір'ям! 
