Йов.
6.
А Йов відповів та й сказав: 
Коли б смуток мій вірно був зважений, а з ним разом нещастя моє підняли на вазі, 
то тепер воно тяжче було б від морського піску, тому нерозважне слова мої кажуть!... 
Бо в мені Всемогутнього стріли, і їхня отрута п'є духа мого, страхи Божі шикуються в бій проти мене... 
Чи дикий осел над травою реве? Хіба реве віл, коли ясла повні? 
Чи без соли їдять несмачне, чи є смак у білкові яйця? 
Чого не хотіла торкнутись душа моя, все те стало мені за поживу в хворобі... 
О, коли б же збулося прохання моє, а моє сподівання дав Бог! 
О, коли б зволив Бог розчавити мене, простягнув Свою руку й мене поламав, 
то була б ще потіха мені, і скакав би я в немилосердному болі, бо я не зрікався слів Святого!... 
Яка сила моя, що надію я матиму? І який мій кінець, щоб продовжити життя моє це? 
Чи сила камінна то сила моя? Чи тіло моє мідяне? 
Чи не поміч для мене в мені, чи спасіння від мене відсунене? 
Для того, хто гине, товариш то ласка, хоча б опустив того страх Всемогутнього... 
Брати мої зраджують, мов той потік, мов річище потоків, минають вони, 
темніші від льоду вони, в них ховається сніг. 
Коли сонце їх гріє, вони висихають, у теплі гинуть з місця свого. 
Каравани дорогу свою відхиляють, уходять в пустиню й щезають. 
Каравани з Теми поглядають, походи з Шеви покладають надії на них. 
І засоромилися, що вони сподівались; до нього прийшли та й збентежились. 
Так і ви тепер стали ніщо, побачили страх і злякались! 
Чи я говорив коли: Дайте мені, а з маєтку свого дайте підкуп за мене, 
і врятуйте мене з руки ворога, і з рук гнобителевих мене викупіть? 
Навчіть ви мене і я буду мовчати, а в чім я невмисне згрішив розтлумачте мені... 
Які гострі слова справедливі, та що то доводить догана від вас? 
Чи ви думаєте докоряти словами? Бо на вітер слова одчайдушного, 
і на сироту нападаєте ви, і копаєте яму для друга свого!... 
Та звольте поглянути на мене тепер, а я не скажу перед вами неправди. 
Верніться ж, хай кривди не буде, і верніться, ще в тім моя правда! 
Хіба в мене на язиці є неправда? чи ж не маю смаку, щоб розпізнати нещастя? 
