Плач Єремії.
5.
Згадай, Господи, що з нами сталося, зглянься й побач нашу ганьбу, 
наша спадщина дісталась чужим, доми наші чужинцям! 
Поставали ми сиротами: нема батька, а матінки наші неначе ті вдови!... 
Свою воду за срібло ми п'ємо, наші дрова за гроші одержуємо... 
У потилицю нас поганяють, помучені ми, і спокою не маємо! 
До Єгипту й Асирії руку витягуємо, щоб насититись хлібом! 
Батьки наші грішили, але їх нема, а ми двигаємо їхні провини! 
Раби запанували над нами, і немає нікого, хто б вирятував з їхньої руки... 
Наражуючи свою душу на меч у пустині, достаємо свій хліб... 
Шкіра наша, мов піч, попалилась з пекучого голоду... 
Жінок на Сіоні безчестили, дівчат по Юдейських містах... 
Князі їхньою рукою повішені, лиця старих не пошановані... 
Юнаки носять камінь млиновий, а хлопці під ношею дров спотикаються... 
Перестали сидіти старші в брамі, юнаки свою пісню співати, 
втіха нашого серця спинилась, наш танець змінивсь на жалобу... 
Спала корона у нас з голови, о горе, бо ми прогрішились, 
тому наше серце боляще, тому наші очі потемніли, 
через гору Сіон, що спустошена, бродять лисиці по ній... 
Пробуваєш Ти, Господи, вічно, Твій престол з роду в рід: 
Нащо ж нас забуваєш навік, покидаєш на довгі дні нас? 
Приверни нас до Себе, о Господи, і вернемось ми, віднови наші дні, як давніше було! 
Хіба Ти цілком нас відкинув, прогнівавсь занадто на нас?... 
