2 коринтян.
5.
Знаємо бо, коли земний мешкальний намет наш зруйнується, то маємо будівлю від Бога на небі, дім нерукотворний та вічний. 
Тому то й зідхаємо, бажаючи приодягтися будівлею нашею, що з неба, 
коли б тільки й одягнені ми не знайшлися нагі! 
Бо ми, знаходячися в цьому наметі, зідхаємо під тягарем, бо не хочемо роздягтися, але одягтися, щоб смертне пожерлось життям. 
А Той, Хто на це саме й створив нас, то Бог, що й дав нам завдаток Духа. 
Отож, бувши відважні постійно, та знаючи, що, мавши дім у тілі, ми не перебуваємо в домі Господньому, 
бо ходимо вірою, а не видінням, 
ми ж відважні, і бажаємо краще покинути дім тіла й мати дім у Господа. 
Тому ми й пильнуємо, чи зостаємося в домі тіла, чи виходимо з дому, бути Йому любими. 
Бо мусимо всі ми з'явитися перед судовим престолом Христовим, щоб кожен прийняв згідно з тим, що в тілі робив він, чи добре, чи лихе. 
Отже, відаючи страх Господній, ми людей переконуємо, а Богові явні; але маю надію, що й у ваших сумліннях ми явні. 
Бо не знову себе ми доручуємо вам, але даємо вам привід хвалитися нами, щоб мали ви що проти тих, що хваляться обличчям, а не серцем. 
Коли бо ми з розуму сходимо, то Богові, коли ж при здоровому розумі, то для вас. 
Бо Христова любов спонукує нас, що думають так, що коли вмер Один за всіх, то всі померли. 
А вмер Він за всіх, щоб ті, хто живе, не жили вже для себе самих, а для Того, Хто за них був умер і воскрес. 
Через те відтепер ми нікого не знаємо за тілом; коли ж і знали за тілом Христа, то тепер ми не знаємо вже! 
Тому то, коли хто в Христі, той створіння нове, стародавнє минуло, ото сталось нове! 
Усе ж від Бога, що нас примирив із Собою Ісусом Христом і дав нам служіння примирення, 
бо Бог у Христі примирив світ із Собою Самим, не зважавши на їхні провини, і поклав у нас слово примирення. 
Оце ми як посли замість Христа, ніби Бог благає через нас, благаємо замість Христа: примиріться з Богом! 
Бо Того, Хто не відав гріха, Він учинив за нас гріхом, щоб стали ми Божою правдою в Нім! 
