Йов.
11.
І заговорив нааматянин Цофар та й сказав: 
Чи має зостатись без відповіді безліч слів? І хіба язиката людина невинною буде? 
Чи мужі замовчать твої теревені, й не буде кому засоромити тебе? 
Ось говориш ти: Чисте моє міркування, і я чистий в очах Твоїх, Боже! 
О, коли б говорити став Бог, і відкрив Свої уста до тебе, 
і представив тобі таємниці премудрости, бо вони як ті чуда роздумування! І знай, вимагає Бог менше від тебе, ніж провини твої того варті! 
Чи ти Божу глибінь дослідиш, чи знаєш ти аж до кінця Всемогутнього? 
Вона вища від неба, що зможеш зробити? І глибша вона за шеол, як пізнаєш її? 
Її міра довша за землю, і ширша за море вона! 
Якщо Він перейде й замкне щось, і згромадить, то хто заборонить Йому? 
Бо Він знає нікчемності людські та бачить насилля, і Він не догляне? 
Тож людина порожня мудрішає, хоч народжується, як те дике осля! 
Якщо ти зміцниш своє серце, і свої руки до Нього простягнеш, 
якщо є беззаконня в руці твоїй, то прожени ти його, і кривда в наметах твоїх нехай не пробуває, 
тож тоді ти підіймеш обличчя невинне своє, і будеш міцний, і не будеш боятись! 
Бо забудеш страждання, про них будеш згадувати, як про воду, яка пропливла... 
Від півдня повстане життя, а темрява буде, як ранок. 
І будеш ти певний, бо маєш надію, і викопаєш собі яму та й будеш безпечно лежати, 
і будеш лежати, й ніхто не сполошить, і багато-хто будуть підлещуватися до обличчя твого... 
А очі безбожних минуться, і згине притулок у них, а їхня надія то стогін душі! 
